|
O knjigama
Ivan Despotović
SMRT ČITAOCA I PONEŠTO O ZAKONU VEROVATNOĆE
(Sanje Ivić: Pseudonim, „Alma“, Beograd, 2008)
![Sanja Ivić - Pseudonim](../../images/knjige/ivic.jpg) |
Neobična konceptualna
proza Pseudonim, autorke Sanje Ivić, roman što
počinje pozivom na promociju istoimenog dela
fiktivnog pisca i razvija se nalik hepeningu u
tekstu, virtuelno omeđenom prostoru „posećenom“
od strane filozofskih aluzija i nas, čitalaca,
koji otvorimo korice; ova knjiga možda je najbolje
okarakterisana samim svojim rečenicama:
„Kafkijanski zaplet sa beketovskim dijalogom –
zameram što se sve odvija brzo! Ako je krajnji cilj
novela, onda je ritam podoban, međutim, ukoliko se
radi o romanu, bar ključni likovi bi trebalo da
budu podrobnije opisani... kako sve to hronološki
definisati?“
Metafikcionalni zapis
o pisanju smešten u nepoznatu budućnost s
očiglednom aluzijom na sadašnji trenutak (autori –
čitaoci), ovaj roman dakle sam postaje sopstvena
promocija, odnosno sama promocija izrasta u
roman, ta dva su ista stvar. Stroga pravila jednog
apstraktnog, izmišljenog „Kluba čitalaca“,
navedena na početku, nalažu da svaki čitalac ima
isti sistem vrednosti i slaže se po osnovnim
pitanjima života i tumačenja tekstova, sa jednom
širokom čitalačkom zajednicom. Na taj način
čitaoci se uče da ne izlažu svoje subjektivno
mišljenje. Takozvani „projekat prevazilaženja
skepticizma“ uvodi nas u svet „smrti čitaoca“,
verovatno logično zamišljenog kao posledica već
otrcane sintagme „smrt autora“. Sledstveno tome i
kao odraz tako prihvaćenog stanja stvari, proza
Sanje Ivić razvija se preko zakona verovatnoće,
slučajnog, kao dekonstrukcija svega subjektivnog,
originalnog pa samim tim i emotivnog, kao u izjavi
jednog junaka pod pseudonimom Atila Š:
„Pišite, zakon
verovatnoće vam je danas naklonjeniji nego ikada
pre.“ Tako je već skoro izvesno da svako pisanje
vodi objavljivanju, pisanje i objavljivanje, u
apstraktnom svetu Pseudonima, ista su stvar.
„Postoji ogromna mogućnost podudarnosti, te bi se
vaše, kako ih vi zovete, rečenice – istovetne
mogle skrivati i živeti u delima ništa manje
vrednih autora nego što ste vi.“
Forma blogovske
rasprave ili četa takođe oblikuje ovu knjigu, a
dobra metafora za primenjenu formu je
misteriozna Ulica „C“, uvek prava, kojom se stiže do
svih odredišta u jednom fiktivnom gradu. Put koji
vodi do svih ciljeva verovatno je metafora i za
(savremenu?) književnost ili svet. Bitno je sredstvo
a ne ciljevi.
Metafora je, inače, u
„Klubu čitalaca“ zabranjena za korišćenje. Ne sme
se dakle izraziti nešto posebno; čitalac će
otkriti nimalo romaneskni svet – transparentnih
istina i pojava. To romanu daje šarm dečje igre,
kojoj bismo nehotice pripisali nužnu primesu
ironije, pomalo komediografski opis zatečenog
stanja stvari.
Na tragu Beketa,
čitaoci i autori pod pseudonimima komuniciraju
kroz ovaj apstraktni roman-blog – bez stvarne
komunikacije. Svako priča svoju priču, pri čemu se
i to dovodi u pitanje. Svačija priča pripoveda
svakog. Autorka koristi fiktivno da bi dokazala
realno, na šta upozorava jedan lik: „kreiranje
čudovišta čije se potrebe moraju zadovoljiti na
uštrb sopstvenih“.
Lik bez dokaza o svom
postojanju, pod pseudonimom Prometej, juriće ka
imaginarnom hotelu ne bi li ostao zabeležen u
knjizi posetilaca „žureći da se uveriš da li o tebi
postoji zapis u knjizi, ne mareći šta o tebi piše,
samo da na bilo koji način budeš okarakterisan“.
Ovo poslednje može se protumačiti i kao sudbina
savremenog teksta (i autora), kome je odbijeno
postojanje, tako postojano priznavano
stvaraocima i delima prethodnih epoha. A pošto
delo tek kroz kritiku dobija stvarnost, ovo je
verovatno i slika teksta koji vapi za kritičkom
percepcijom.
„Sada je kasno za
očajničke pokušaje zaustavljanja procesa, jer
živimo u beskraju koji je rezultat naše zamisli,
pa nam se jednakom merom vraća“, pisaće lik pod
šifrom Odri. I odsustvo referencijalnosti je
referencijalnost, i praznina u tekstu vrsta je
teksta, dopuštena stvaralačkim konceptom. Smrt
subjekta i smrt čitaoca teme su kojima se bavi ova
proza. To je ujedno i najbolji razlog da je
pročitate.
nazad
|