|
O knjigama
Mladen Gvero
POVRATAK KOŠAVE U BEOGRAD
(Neda Kovačević: Povratak košave u Beograd, „Mali Nemo“, Pančevo, 2009)
![Neda Kovačević: Povratak košave u Beograd,](../../images/kp/kp02/Neda_Kovacevic.jpg) |
Romanom-dnevnikom
„POVRATAK KOŠAVE U BEOGRAD”, provođenim trinaest
svežih i burnih godina krajem 20. i početkom 21.
veka, kroz nauku, muziku, poeziju i ljubavne
vratolomije koje se sapliću uz svakodnevni
uzavreli život, kao i povest samog Grada, autorka
pokušava da dodirne istinu, da izbavi Beograd,
neumorno tragajući za njegovom dušom, pred
otvorenom ranom cvileći, ukazuje na njegovu
postojanost, njemu privrženost.
Stoga se i postavlja
pitanje – ko je, ili ko su glavni junaci romana,
tuce ličnosti sa Milošem, Dimitrijem, Jankom,
Ksenijom i ostalima, s jedne, ili je to sam Beograd,
s druge strane? Neka bude da je ovo drugo.
Delikatnost odgovora
je i u tome da Beograd čine njegovi žitelji, srećni
i nesrećni koliko i sam Grad, ali i ponosni što mu
pripadaju.
Dnevnička struktura
romana usidrena je u plićaku ratnih i poratnih
godina, u glibu iz koga su jugoslovenski narodi
više od decenije teško izvlačili udove da bi
napravili bilo kakav pokret. Sam Beograd je trpeo
slična iskušenja. I više od toga jer je morao da
pretrpi ciklično bombardovanje i potvrdi oreol
Grada stradalnika u metežu koji se teško može
zamisliti, gotovo da ga je lakše bilo preživeti.
Po ko zna koji put, njegovi žitelji, panično idući
za svojom sudbinom, traže izvor života na
različitim stranama. Dok jedan od junaka, Miloš
(Alfijeri) u Italiji dobija svesrdnu pomoć od
profesora Janka Arsenijevića za svoj diplomski
rad „Srpska književnost u Trstu”, drugi, Dimitrije
(Džez – sloboda), super talentovan, kao dobrovoljac
odlazi u ratni vrtlog. (Miloš Janku: „Samo da ga
čujete kako rastura, a bez dana muzičke, nešto kao,
na primer, Pako De Lusija. Samo neka se živ i zdrav
vrati odande. Janko: „Koga Dimitrije ima od
porodice?” Miloš: „Kćerku, sa bivšom mu u
Holandiji. Majka i burazer u Kanadi…).“
Ovaj insert iz romana
gotovo aksiomski ilustruje beogradsku porodicu
koju je komponovalo ratno vreme. Nadu ne gubeći,
ova savremena urbana priča za ishodištem traga
kroz razne vidove muzike, poezije i svih mogućih
preživljavanja koja pokušavaju da ugledaju zrak
svetlosti koji vodi do Beograda.
Upravo od Janka
Arsenijevića u Trstu doznajemo i prvu
informaciju o imenu Beograda koje je, po belim
krečnjačkim stenama, dobio 630. g. dolaskom
Slovena. Baš odatle počinje i deo koji se odnosi na
sam Grad, dragoceno štivo i za one koji ga vole i za
one koji ga ne poznaju. To nisu samo pikanterije
detalja u precizno omeđenom vremenu, daleko je
više od vodiča, to je poema o Beogradu koju bi
svaki njegov žitelj trebalo da zna. Da bi ga više
razumeo, pa i voleo i cenio.
Odatle, preplićući
životnu jurnjavu sa svakodnevnim scenama, autorka
brižljivo pod lupu stavlja svoj Grad, u gusta
čipkasta tkanja vrhom igle ubada najsitnije
detalje iz istorije Beograda koji čitaocu,
ponaosob Beograđaninu, otvara prostor za prihvat
tako dragocenih darova. Dobrim delom kroz
„beogradski govor”, „vašarskom železnicom”
(tramvaj na konje koji je počeo da saobraća
Beogradom tačno 24. marta 1892), put nas vodi na
Kalemegdan – nekad, zatim prolazimo kroz hroniku
Knez Mihajlove ulice (1867. projektovana), do
Saborne crkve (prvi put se zvona oglasila 1830),
hotel „Moskva” (u nju ugraćen kamen iz Finske), na
Terazije, pokazuje palatu „Albanije”, u crkvu
„Svetog Marka”, na Vračar (Na Tašmajdanu
Beograđani Ciganima davali stara odela i
živinu, mnogima su Ciganke vračale, pa otuda i
potiče ime Vračar.), u ulicu „Bulevar revolucije”
(najpre se zvala „Skela kod zlatnog topa,” kasnije
„Markova”, pa „Ulica fišeklija”, te „Kralja
Aleksandra Obrenovića”), odatle „vašarskom
železnicom” prevaljujemo put do bazena „25 maj”,
onda, klaparanjem, do Dedinja i Pašinog brda,
predah uz beogradski burek i, možete misliti,
slađenje u bombondžijskoj radnji u „Gavrila
Principa”. Tako okrepljeni nastavljamo put Avale…
Arhitektura romana,
smelo zamišljena kroz nekoliko nivoa,
realizovana je na razuđen način. Bestragija
ratnih godina, koja je junake zatekla ili odvela u
tuđinu, kao i bombardovanje samog Beograda,
profilisali su metež u dušama junaka romana tako
da ih iracionalna formula života vodi neznano
kud, sa krajnjom nadom da će ponovo ugledati svoj Grad
rođenja i ljubavi. Posle košave, koja se toliko
nagoni da čak i bombama raznosi njihov Grad, sa
pogledom iz tuđine, bespomoćnost i beznadežnost
postajali su nesnosni. Misao, da je povratak kući
najveća avantura dosegla je vrhunac savršenstva u
očajanju.
„POVRATAK KOŠAVE U
BEOGRAD” treba čitati kao podsetnik, u osami. Da se
pred sobom postidimo koliko o njemu malo znamo, ili
da iščitavanjem prihvatimo čudnovate tajne
Beograda koje ćemo sa divljenjem moći i drugima da
otkrijemo...
nazad
|