|
O knjigama
Svetlana Kurćubić-Ružić
HOUSE OF ILLUSION
(Sonja Čabrić: House of Illusion. Evro – Giunti, Beograd, 2010)
![Sonja Čabrić: House of Illusion](../../images/kp/kp02/House_of_Illusion.jpg) |
Prvi roman Sonje Čabrić
„House of Illusion“ je roman koji nas ne ostavlja
ravnodušnim pre svega zbog svoje neobične teme ali
i zbog još neobičnije i znalački vođene priče.
U jednom
posunovraćenom vremenu i istom takvom svetu,
junakinja romana više od sedamnaest godina
pokušava da preboli tragični gubitak sestre koju
doživljava gotovo kao bliznakinju i da nekim
sadržajem popuni i osmisli sopstveni život koji se
već godinama, od tog sudbonosnog momenta, ne može
ni nazvati životom. Iskidana sećanja, potonuća u
provalije sopstvenog bola, spoznanje
necelovitosti sopstvenog bića i želja za
osmišljavanjem sopstvenog života gurnuli su
junakinju u nepodnošljivu usamljenost, a onda
potom, i u jedan apsurdan i neshvatljiv svet toliko
nalik ovom našem u kome su sve duhovne vrednosti
degradirane i u kome je otvoren prostor za upliv
virtuelnog. No u tom i takvom svetu, kao što se poput
flešbekova u junakinjinoj svesti jave sećanja na
doba kad je bila celovito i srećno biće, i sumnja
protkana snažnim osećanjem da prizori koje
posmatra predstavljaju samo kopiju negdašnjeg
sveta, tako i u svesti čitalaca zaiskri misao da se
u svemu tome krije neki dublji, skriveniji smisao.
Iskre tih misli javljaju se kod čitaoca, veoma
snažno, upravo u trenucima kad junakinja dobija
simboličko ime Madona, a njen anđeo čuvar postaje
Petar. Na taj način se pred nama otvara jedna
simbolički kodirana priča koja u svesti priziva
onu novozavetnu, te stoga jasno asocira na svet u
kome sve vodi ka onom suštinskom i najvažnijem putu
– povratku. Osim toga, motivi fabričkog dimnjaka i
vuka aludiraju na čuvenu zbirku Otkrovenje
Rastka Petrovića, nagoveštavajući da je i ovaj
roman svojevrsno otkrovenje i da je sav u težnji
otkrivanja istine ima li života van ovog.
Dakle, poput
jednog od junaka romana koji vodi raspravu o
pitanju šta jeste a šta nije književna tema i koju
bi on lično odabrao, Sonja Čabrić se u svom romanu na
jedan potpuno drugačiji način dotakla teme smrti
i smisla čovekovog postojanja, pokušavajući da
odgovori na dosad, čini se, nepostavljeno pitanje
u književnosti: u kom momentu i na koji način čovek
na onom svetu stiče svest o tome da je mrtav i da se put
okončao dolaskom pred onoga ko nas je i stvorio, pred
onoga koji sve zna i pred kim ništa ne ostaje
skriveno. Skrivajući se iza lika jednog od svojih
junaka, autor nam otkriva da se smisao pisanja pre
svega krije u stvaranju novih svetova, a ne u
preslikavanju realnog. Na taj način se pozicija
modernog pisca približava onoj iz doba romantizma:
pisac je nalik Bogu jer je stvaralac, kreator jednog
novog sveta, no bez obzira što je takav svet plod
iluzije, u njega se može poverovati. „Konstruiši
makar sulud svet“, kaže junak romana, „ali da bude
dosledan u svojoj suludosti i ja ću poverovati u
njega“. Poput slike u slici, unutar romana nalazi
se i jedan hipotetički roman kog stvara tzv.
hipotetički pisac, a u kome se opisuje smrt žene
koja nije svesna šta se sa njom događa. „Sve što se
dalje s njom dešava“, kaže hipotetički pisac, „ona
pokušava da uklopi u sliku stvarnosti, sliku svog
dotadašnjeg života. I prirodno, nastaje haos!“.
Poput ove hipotetičke junakinje, i glvna
junakinja Lena intuitivno oseća da se njen život
odjednom premetnuo i dobio nekakav drugačiji obris
i ton koji je snažno drži u uverenju da je svaki od
datih prizora svakodnevice samo kopija
negdašnjeg sveta. Sve je isto a opet nešto nedostaje.
Na taj način autor nam šalje više nego opominjujuću
poruku da je naš svet samo kopija onoga u kome smo
nekada bili ucelovljeni. S druge strane,
filozofske rasprave koje glavna junakinja vodi sa
Petrom, od opominjuće poruke prerastaju u gotovo
apokaliptičnu viziju o usudu modernog čoveka
koji se krije upravo u tom produbljenom jazu između
njega i Boga, u svakodnevnom ubijanju Boga u sebi i
ličnim postupcima koji su u potpunosti obojeni
besmislom.
nazad
|