|
O knjigama
Milan Đurašinović
SVITANJE U MIDGARDU
(Snežana Čkojić: Svitanje u Midgardu, „Liber“, Beograd, 2009)
![Snežana Čkojić: Svitanje u Midgardu](../../images/kp/kp02/svitanje.jpg) |
Već na startu, zbirkom
pesama „Duša hodi kroz vetar“ (2007), Snežana Čkojić
najavila se kao talenat s kojim treba računati.
Odmah je obeležila tematiku i postavila mrežu
neprikosnovenih svojih mitova. Bilo je očigledno
da se pojavila debitantktinja koja mora postati
ime u našoj poeziji.
Predviđanja su se
obistinila. Došla je nova zbirka pesama Snežane
Čkojić „Svitanje u Midgardu“ 2009. godine.
Pesnikinja u njoj demonstrira onu pravu zrelost u
smislu da slobodnom kreacijom poveže
dijametralno suprotne motive koji pesnikinju
dovode do poetskog izraza. Ona ovde demonstrira
svoju vokaciju i autorski identitet.
Knjiga „Svitanje u
Midgardu“ se otvara pesmom „Ustaj!“ To je kratka pesma
od pet stihova koja ima indikativnu vrednost. Pesma
u biti sadrži dimenziju značenja i metafizičku
dimenziju. Glasi: „Svanulo je oko dana, ustaj da
kažeš: “Evo me svete“, Ustaj jer ako zalutaš u noći,
Niko te neće čuti, kad jednom, Duboko za svagda
legneš!“ U figuri „oko dana“ sugeriše se svetlost
prvog dana postanja. Potencirano je načelo, zatim
ritmičko-melodijska linija pevanja,
osamostaljena i korektno izvedena. Onda dolazi
opomena i strepnja od noći i nestanka. Metafizička
pozicija svetlosti u svetu prema konačnoj
sudbini, u kojoj, kako se kaže, „Niko te neće čuti,
kad zauvek jednom, Duboko za svagda legneš“.
Sledeća pesma
„Uvertira“ govori o pesnikinja koja sumnja da peva
u eter. Pre je to, kaže se, rat violina, urlici, dok
junakinja lirski govori o rađanju istine „o svakom
maslačku što sanja zrenje i sprema se za put u
visine...“ zatim sledi definicija metafizičkog
prostora rečena stihom „prostor je iluzija
dalekovidih“. Zatim epiloški distih, koji glasi
„moja duša je uz zbunjene maslačke hodila kroz
(v)etar...“ Kraj lepe pesme ju uvodi u avanturu bez
izgleda za povratak. Tako da zbunjuje maslačke.
„Uvertiru“ je mnogo lakše i ubedljivije napisati
nego pročitati kako treba.
Zatim još jedna
programska pesma „Poetska tišina“. Govori o
najstarijoj pesmi kojoj se ne može razumeti jezik.
Pesma prvotne reči, odvajanja od tela, najvišeg
zakona pesnika o kreativnoj slobodi. „Udahnuta...
u poetskoj tišini sna“, kaže se na kraju pesme.
Pesnikinja je opet zauzeta jednim načelom. Bavi se
rečju, najstarijom temom u ovoj ljudskoj vrsti. Onim
što je večno, pa i transcendira prema tišini kao
opozit pesme i pojedinačne reči. Hod lirske
junakinje kroz vetar i vazduh skreće pažnju na
pesnikinjine snove u drugim svetovima. Njen hod
kroz vetar sve je manje od ovog sveta. Zato je
fantazmagori čak, donekle nepojaman i
fascinantan, skoro kao život u nekom novom svetu.
U pesnikinjinim
stihovima hvata se nepostojana slika njene
nadstavrnosti. U njenoj nadstvarnosti egzistira
božanstvena lirska junakinja. U lirskoj
avanturiskinji prepoznaje se čudestvena strast
prema takođe bizarnim oblicima života. Stanje
kreirane stvarnosti nema svoj fizički svet. Ono,
reklo bi se, traje koliko magnovenje koje treba
uhvatiti dok se hoda kroz vetar i etar. Pesnikinja
zahteva samo jednu stvar od svojih mogućih
čitalaca. Da uhvate trenutak lucidnosti i
fascinaciju u međuvremenu.
Umesto sasvim mogla bi
lako da se parafrazira opservacija ličnosti
Branislava Petronijevića koju donosi Radovan
Beli Marković u novoj prozi. Naime, naša
pesnikinja je transcedentalnih svetova
izvanredna poslanica, u tmurnoj ovdašnjosti bez
agremana, Snežana Čkojić u ovoj knjizi poezije
otvara i zatvara zagradu trenutka. Izlaže
pesnikinjinu sliku neke druge stvarnosti i
fiksira je oštrim refleksijama. Njeno pesničko
mišljenje doživljava se upravo poput bumeranga.
Postoji i utiče na čitaoca na način povratnog
delovanja. Dejstva koje ispunjava pogled na svet.
„Predugo stojim kao čvor,
Na problematičnom goblenu okruženja, Kao smetnja i
strah u mislima pobožnih. Nepoželjni rušitelj
ružnih fasada?“ čitamo na početku pesme „Predugo“,
što pozicionira pesnikinju u odnosu svakodnevni
svet i život u njemu. Pre toga pesnikinja Snežana
Čkojić spominje pesmu stepskih vukova, život u Tao
majci, prvog zubatog vrabca, tibetansku
promrzlinu i toplotu, Kemadero u Sevilji gde je
inkvizicija spaljivala jeretike, mitove i
motive nordijske mitologije, i, potom kaže: „Mene
su zaobilazili ljudi, a tebe godine, Pesniče, ko
je ostao lepši?“, naime, do „Pesme leda i vatre“ u
svitanjima u Midgardu, gde govori: „Jutro je
obojilo u belo celu dvoranu, tela poprimila boju
truleži; izjedene, spavaju oko zaklanog teleta
bez trbuha i očiju“. S napomenom da je Midgard u
nordijskoj mitologiji u stvari svet ljudi. Bila bi
uvreda za inteligenciju čitalaca kad bi čovek hteo
da ističe ponaosob svaku od navedenih
pesnikinjinih slika i misli kojima je
isprovocirala osećanja istih čitalaca. Sve su te
slike tako jasne, a misli razgovetne, i jedne i
druge duboko proosećane i konačno stavljene na
papir.
Glavno je pitanje u čemu
je poezija Snežane Čkojić originalna.
Nedvosmisleno zato što je iskrena. Ne u značenju da
je do kraja intimizirana i ispovedna. Iskrena je
pošto se ispisuje sa razlogom. Ona ima u sebi
elemente zadatog života i elemente novoga
života. Ona je Vita nuova za našu pesnikinju. Za
nju je najčudnovatija od svega na svetu. Ne može da
se iskaže dok joj se ne podredi sve što se ima.
Pesnikinja svedoči da poeziju stiče tek pošto je
izgubila skepsu. Ona pokazije snagu da prevaziđe
konflikte sa sobom i na poetski način širi svoj
filozofski horizont. Ujedno intenzivira do
izvesne mere lična osećanja i plastično ih
izražava kroz pesmu.
Njeni stihovi nisu
zagrcnuti, ali nisu ni raspričani do kreativne
neodgovornosti. Na martinski način srećno dolaze
do dobro nađene reči i izražavaju
egzistencijalnu poziciju lirske junakinje u
svojevrsnom interregnumu. Njena poezija je
intenzivna i posvećenička, dramatična,
epifanijski uznesena i otkrivalački snažna. U
svakom slučaju radi se o talentovanoj pesnikinji
i pesnikinji od retke inspiracije koja ima lepu
pesničku sudbinu kojom će, nadajmo se, dobro
upravljati.
nazad
|