|
O knjigama
Vitomir Teofilović
STO LICA TANATOSA
(Milen Milivojević: Državi nije dobro. „Alma“, Beograd, 2009)
![Milen Milivojević - Državi nije dobro](../../images/knjige/m-milivojevic.jpg) |
Milen Milivojević je
znatno ime naše satire, majstor kratkih formi, pre
svega aforizma kao minijature u kojoj su srpski
satiričari već četiri decenije u svetskom vrhu.
Za razliku od
dosadašnjih zbirki aforizama, u kojima je
preplitao teme najšireg satiričnog registra,
zbirka „Državi nije dobro“ mahom je posvećena
jednoj temi – temi smrti. No, iako svedena na jednu
temu, knjiga koja je pred nama značenjski je veoma
bogata i razuđena – jednu od najvećih, takozvanih
mega-tema u celokupnom sistemu značenja Milen
Milivojević otvara na mnoštvo načina, kao što i smrt
okončava svekoliki život bezbrojem puteva
gospodnjih. Razumljivo, satirična motivacija
samo delimično pokriva ovu beskrajnu temu, čije
biće seže u prostore metafizike, dimenzije jedva
dostupne našem vidnom i saznajnom polju, izvan
mogućnosti da njome upravljamo i uprežemo je u
svoje želje i interese. Smrt u ovom kontekstu samo
je međa koja odvaja našu trošnost od večnih vidova
postojanja. No, i pored prolaznosti prirodom
dosuđene ljudskom biću, svi mi imamo jedan tanani
most, jednu vertikalu učešća naše egzistencije u
esenciji, kako bi to filozofi rekli, a to je naš
karakter, naš unutarnji identitet. U tom naoko
nevelikom prostoru, susretima i sudarima našeg
bića sa svim ostalima u bližem i daljem okruženju i
te kako ima mesta vivisekciji ljudskog ponašanja i
na nivou individue i na nivou njene društvene
umreženosti. To je prostor u kome satiričar ima
mnogo posla, a naš pisac ga je ovom zbirkom prilježno
i temeljno obavio, zalazeći i u opasne predele
Levijatana.
Kao što su psiholozi
zapazili, dva osnovna načela – eros, princip
životne energije, i tanatos, princip težnje za
konačnim mirom i povratkom praiskonskoj prirodi
kristala i minerala – određuju svu našu taktiku i
strategiju ne samo svakodnevice već i naše
filozofije života, našeg ukupnog odnosa prema
izazovima prilika i sudbine. U novoj zbirci
aforizama, nakon pet prethodnih o satiričnim
temama najšireg registra, Milen se usredsredio na
temu smrti, praveći svojim skalpelom vivisekciju
savremene politike, morala i istorije.
Mada su eros i tanatos u
neprestanom sukobu, kao rađanje i gašenje
energije, mislioci su otkrili da su ovi principi,
poput paradoksa, u bliskoj vezi, katkad čak i u
sprezi! Evo jednog ciničnog Milenovog aforizma o
politici i istoriji: „Mi najbolje znamo da krv nije
voda. Pili smo je jedni drugima“. Ovde je na
značenjski porazan ali književno upečatljiv način
upotrebljena zamenica „mi“ u višestrukom značenju
– i u doslovnom i u prenosnom značenju, pri čemu
metaforično „mi“ pokriva sav prostor od odnosa
prema komšijama do odnosa prema drugim narodima.
Posebno je cinično što se ovde „mi“ odnosi na obe
strane, i na one koji piju i na one čija je krv;
štaviše, i zlotvori i žrtve sjedinjeni su
gramatičkim „mi“ i u supstancijalno jedinstvo, u
spojene sudove.
Krv je kod
Milivojevića, poput boje kod slikara, česta
materija – i životodavna i smrtonosna. Evo kako
je pisac svezao u dvostruki čvor eros i tanatos –
naše ispaštanje i tuđom i svojom krivicom, i
istorijskim usudom i zbog međusobnih razdora: „Ne
samo da smo davali danak u krvi nego smo i plivali u
njoj“.
Tu istu paklenu
dijalektiku politike koja zamenjuje sredstva i
ciljeve vidimo i u aforizmu „Krv smo prolivali da
bi nam potekli med i mleko“.
Nasilje nad istorijom i
logikom – humanizam da i ne pominjemo –
upečatljivo je dočarano jednom naoko običnom
konstatacijom: „Srbin je pucao na Srbina i
otarasio se nacionalizma“. Ovaj naoko neutralni
ideologem, takoreći opšte mesto u političkom
žargonu, uvođenjem ležernog tona u kontekst
delikatne i vruće tematike nacije i
patriotizma, raskrinkava patologiju
humanističkog uma – usrećivanja čovečanstva
uništavanjem svojih bližnjih!
Smrt je samo sredstvo –
često nam cinično poručuje pisac, naoko
preuzimajući pseudoargumentaciju u svoju
dioptriju: „Imam dugačak korak. Jednom nogom sam u
grobu, a drugom na sedmom nebu“. Ovaj naoko
jednostavan aforizam takođe je krcat značenjima,
što je kod vrsnog aforističara čest slučaj. „Dugačak
korak“ ovde je metafora za istorijske poduhvate,
sinonim za pojam brzog napretka, što dodatno
pojačavaju opozitni toposi – „groba“ kao najnižeg
(pod zemljom) i „sedmog neba“, kao najvišeg, rajskog.
No, „grob“ je ovde i metafora za posustalog
političkog i istorijskog subjekta, za njegovu
senilnost, za prodavanje vere za večeru, za
odsustvo osećaja za realnost, za poraz pod maskom
pobede.
Krajnji smisao
inverzije pobede i poraza, izvanredna
ilustracija pseudologike herojstva po svaku
cenu, dočaran je aforizmom „Grobovi svedoče da se
ovde nekad živelo!“ Ovde su na suptilan način
upotrebljena dva vremena – što je ujedno i ključ za
razumevanje poruke aforizma – grobovi su trajno,
sadašnje stanje, a život se preselio u prošlo vreme.
Jezičko-logička
provokacija je čest izvor značenjske energije
Milenovih aforizama. Nepažljivog čitaoca zato
mogu iritirati i značenja koja radikalno
odstupaju od većinskog govora i iskazi koji su
bliski svakodnevnom govoru. Jedan od takvih koji u
nama izazivaju otpor glasi: „Toliko su bili
naopaki da smo morali da im pucamo u leđa!“ Znak
uzvika nam, međutim, signalizira da je reč o
okrutnoj istini, koju, motivisani humanošću,
krijemo i od sebe, da su u svakom ratu hiljade ljudi
ubijene s leđa! Tako nas aforističar, s punim
pravom, suočava sa zatomljavanjem savesti, sa
pseudoargumentom da toga nema, bar na našoj
strani, niti je toga među nama ikad bilo. Da nije
tako, pisac pojačava ovu matricu značenja i jednim
iskazom u prvom licu, gramatički preuzimajući
odgovornost na sebe: „Pala mi sekira u med, pa sam
posekao mnoge glave“. Da ovde nemamo krajnji
cinizam, patološku upotrebu sreće, mogli bismo u
ovom aforizmu nazreti višestruki splet značenja –
„pad sekire u med“ je, kao što znamo, metafora
uzdignuća nad drugima: to uzdignuće, nažalost,
često se iskazivalo mučenjem i ubijanjem onih
ispod sebe, neretko uključujući i bližnje.
Odnos prema zločinu –
uvek načelno strog, ali u praksi često nehajan,
podatan liniji manjeg otpora kao i sve drugo, pisac
nam predočava pseudosaopštenjem, kakvim nas
obasipaju mnogi istražitelji: „Zločin je brzo
rasvetljen. Žrtvu je progutao mrak“.
Uspon političke
karijere, razume se, ide odozdo uvis, ali šta se
zbiva na kraju? Varijaciju Šekspirovih merdevina
za Ričarde imamo kod Milena sažeto definisanu na
sledeći način: „Bio je na svim visokim položajima.
Ostala su mu još samo vešala“. A dijalektiku ratnih
pohoda kao rešenja istorijskih trauma,
filozofiju rata kao politike drugim, prečim
sredstvima, Milen je dočarao svojom varijacijom
biblijske izreke o potrzanju mača, jezgrovitim
iskazom: „Pukli smo čim smo se latili oružja!“
Da proizvodnja smrti
može uspešno da cveta ne samo u ratu već i u miru, da
u svojoj tehnologiji „industrija smrti“ može
imati podelu posla shodno civilnoj industriji –
štaviše, da se može razmahnuti pod maskom
samoubistava, Milen nas upozorava poraznim
aforizmom: „Podelili smo poslove. On obavlja
samoubistva, a ja organizujem sahrane i
kremacije“. Ovaj satanistički intoniran aforizam
bio bi književno upečatljiv i da je reč o ubistvima –
uvođenje samoubist(a)va u kontekst industrije
smrti je doseg značenja ovog vrhunskog aforizma
proširio do samog ruba života, do pitanja njegovog
smisla ili besmisla, do utapanja erosa u tanatos.
Da li je doista tanatos
toliko moćniji od erosa da će mu doći glave? Milen
ima mnoštvo naznaka te vrste: „Glavu gore! Kroz
omču“. Negativan ishod utoliko je izvesniji kad
znamo s kim smo i kakvi smo: „Voleli smo se kao braća,
što je bilo dovoljno za bratoubilački rat“. Kako
preokrenuti poraz humanizma i morala ako „Ubice
spavaju snom pravednika, a nevini kao zaklani“?!
Posao satiričara nije
da bude terapeut već dijagnostičar, da ukaže na
tamne strane našeg ličnog i društvenog bića, da
osvetli paradokse naše svakodnevice i našeg
pogleda na svet... Da pojača svest i savest razumnih
i moralnih, da ih dotakne i probudi tamo gde su
zaspale ili zakržljale. Više od toga nije u moći
dijagnostičara. No, živa književna reč ima tu moć da
kod svesnih i savesnih razbudi i rasplamsa eros, tu
magiju oživljavanja ličnih mogućnosti, životnu
energiju kojom svako ljudsko biće raspolaže u meri
dostojnoj poštovanja i dorasloj svim izazovima. To
je jedina energija kojom svako od nas raspolaže i
zato nemamo pravo da je zapostavljamo i
potcenjujemo – poručuje nam naš aforističar
mnoštvom slika i prilika, čitavom stotinom lica
tanatosa.
Novom zbirkom aforizama
Milen Milivojević je svom zamašnom opusu od
dvadesetak knjiga raznih žanrova dodao lucidnu i
duhovitu, stilski izbrušenu i misaono ozbiljnu
knjigu, knjigu koja, uprkos tamnoj gami tema i
značenja, zrači bodrošću duha i uverenjem da smrću
erosa iščezava i tanatos!
nazad
|