|
Iz novih knjiga
Dragutin Minić Karlo
NACIONALISTIČKA GEOGRAFIJA
![Dragutin Minić Karlo - NACIONALISTIČKA GEOGRAFIJA](../../images/kp/kp02/dragutin-minic-karlo.jpg)
(Autorsko izdanje, Beograd, 2009)
DVESTA GODINA SAMOĆE
Lepa i čista zemlja na severu nema baš
čistu savest:
dok su ostali Evropljani krvarili u
raznim ratovima,
Švedska je dva veka uživala u miru i
neutralnosti
Kad su
mi u Stokholmu neke kolege novinari objašnjavali istoriju
Švedske, zapazio sam odmah u čemu je stvar. Srbija se raspala 1389.
godine, a Švedska je iste godine prisajedinila Dansku i
Norvešku pod svoju krunu. I mi i oni slavimo tu godinu ponosno.
Oni su tada krenuli uzbrdo, a mi niza stranu. I već u 17. veku kralj
Gustav Drugi i njegova muškobanjasta ćerka Kristina (igrala ju
je na filmu Greta Garbo) proširili su državu i na deo Nemačke. A
mi smo tih godina bežali iz Srbije i naseljavali razne
carevine.
Onda, mi smo kao poslednji ludaci 27.
marta 1941. odbacili neutralnost, dok su Šveđani prihvatili
Hitlerov predlog o istoj. I šta im fali? Sada neki čistunci tamo
peru savest zbog toga, pa kritikuju tadašnju vlast. Kao, cela
Evropa grca, a mi uživamo. Pa, uživali ste tako gotovo 200
godina. Mimo sveta, od daleke 1818. godine.
Krv nije voda: danski i norveški
vikinzi redovno bi se laćali mača, a švedski su voleli malo
trgovinu, malo plovidbu, malo ribolov, malo stočarstvtvo... Kao
da nisu od istog oca, Tora.
Posle su se malo stisli: izgubili su i
Dansku, i Norvešku, i delove Nemačke, pa sada „tavore“, njih
devet miliona, na najvećoj površini Skandinavskog
poluostrva. A kraljevski grad Stokholm prostro se na 14 ostrva, od
24 hiljade koliko ih imau okolini, sve do Baltika. Za poređenje,
moj Beograd ima ono jedno Veliko ratno, i imenom da se zna ko smo mi.
U Stokholmu sam se osećao kao
Hiperborejac: visok, plav, okupan, načitan, zagledan u polarno
nebo, bog te... I, bogami, hladan, kao i ceo tamošnji sever. Da nije
onih južnjaka od Balkana do Afrike, u gradu ne bi bilo gužve,
glasnog smeha i pomalo svađa, đinđuva na ulicama, glasne
muzike...
Ima dosta i Srba, ali se i oni brzo
uklope u ovu Hiperboreju. Moj školski drug karakterističnog
imena Srba, otišao je davno iz zemlje svog imena i roda, pa je vozio
gradski autobus i uveče vodio šahovski klub, jer je još kao
gimnazijalac u Kruševcu bio prvokategornik. E, taj Srba je sada
taksista u Stokholmu, oženjen je Finkinjom i ima troje dece.
Pazite sad: za razliku od one Srpčadi u Americi i Australiji, ovi
tečno govore srpski, iako su rođeni u Švedskoj. Ali takođe tečno
govore i majčin finski, švedski i engleski. Srbi su to, brale.
Koliko jezika govoriš, toliko ljudi vrediš. Zato je nas u
Srbiji tako malo.
Vremenom shvatiš da u Švedskoj i ne
moraš da budeš baš tako veliki Srbin. Čak nije ni poželjno. Jednog
mog poznanika iz Boke kotorske vodili u Švedskoj kod psihijatra.
Udario čovek rođenu ženu. I to, kako reče, za njeno dobro. Ali,
avaj, Šveđani poludeli. Pa, zar je on lud, krstili su se, onako
protestantski (još od 17. veka), protestujući zbog tog gnusnog
čina pomračene svesti. E da smo mi Hiperborejci, bili bi redovi
pred „Lazom Lazarevićem“.
Dah juga u Švedskoj zaista se oseća baš
na jugu zemlje, u Malmeu, primorskom gradu svega 17 km udaljenom od
države Danske, preko morskog mosta. Tamo su mladi, jer je to
univerzitetski grad, a ima i Alžiraca, Vijetnamaca, Srba,
Bosanaca, crnaca, jako uočljivih na snegu. Kuva se i peče
svašta, prodaju se suveniri i đinđuve, mladi se grohotom smeju,
pije se Absolut votka i srpski „Knjaz”. Da nije hladnoće i
polarnog sunca, Malme bi mogao da konkuriše za preimenovanje u
Barselonu.
I kod njih je ono: bez kralja ne valja, pa
je na prestolu Gustav, ne znam već koji po redu. Tamo su, naravno, i
Erikson, Volvo, Sab... To je zemlja Ingmara Bergmana i Pipi Duge
Čarape, koja je verovatno rođena u Kruševcu, to jest u
Čarapaniji. Tamo su mrkli dani i svetle noći.
Tamo se dodeljuju Nobelove nagrade, ali ja sam se vratio praznih
šaka. Zato ovo i pišem, sve se nadam...
nazad
|