|
Iz novih knjiga
Marina Zrnić
ŠANK I DRUGE PRIČE
![Marina Zrnić - ŠANK I DRUGE PRIČE](../../images/kp/kp02/marina-zrnic.jpg)
(„Prometej”, Novi Sad, 2009)
KUĆA
Sećam se kako je ta kuća tada, davno,
davno, izgledala. Bila je tako moćna. Stara građevina, debeli
zidovi, visoki plafoni, ogromni prozori. Svetlost se uvek
poigravala negde, u blizini ikone, na zidu. Kuća je uvek bila
hladna, i leti i zimi.
Vremena su prošla od tada, vekovi i
milenijumi... Bože, kako sam tada bio srećan! Bio sam srećan kao i
svi klinci. Nisam do tada spoznao tugu, niti gorčinu bola.
Mazali su mi mast na hleb, a ponekad i
babinu, sveže napravljenu, marmeladu. Jabuke i dunje su
opadale sa drveća, lepo zasađenih, ispred kuće, u dvorištu.
To dvorište je i danas isto. I samo tu
mogu da prepoznam mrvu te davne prošlosti, mog detinjstva. Tu mogu
da uobrazim likove koji su tuda davno hodali, likove kojih više
nema.
Bili smo mali, malecni i mršavi.
Sestra, brat i ja. I bez obzira na to, znali smo da poštujemo i
cenimo. Mada, tad to niko nije ni primećivao, to se jednostavno
očekivalo.
Sestra bi leti bila opaljena suncem i
koža sa lica joj se veoma često gulila i perutala. Iz Italije je
dobila porcelansku lutku, kojoj su oči mogle da se pokreću, i ta
lutka je dugo, dugo stajala na vitrini. Sve dok se mama nije
sažalila, izvadila je iz najlona i dala joj da se igra njome.
Sećam se koliko je bila srećna. To joj je značilo kao mali
kosmos.
A onda smo je brat i ja uzeli i
izmrljali kravljom balegom. Kako je samo plakala! A nas je otac
jurio niz drum, sa brezinom, veoma savitljivom, granom, da nas
istuče. Nismo se do uveče vratili kući.
Sećam se brata i sa kakvom strašću bi se
igrao novčićima i jednom staklenom, teškom činijom, u koju bi
ubacivao novčiće, a zatim ih vadio i ređao, u beskrajne nizove i
redove, samo njemu logične. Mirno, bezbrižno.
Našao sam nedavno tu činiju i plakao
sam dugo. Zatim sam je oprao i stavio pored bratovljeve slike. Da mi
je neko rekao...
Kako je surov ovaj život, kako seče
osećanja, kako nas pušta da živimo, iako krvarimo.
Sećam se onih toplih večeri, pored
vatre, i onih, dugo ispijanih, šolji mleka sa kajmakom.
Kada mi je otac umro, mama je naučila
da vozi traktor. Nije imala dozvolu i nije znala da vozi bicikl
niti je znala da pliva. Kakva života smejurija, kakav sarkazam!
Bože, zašto me nisi nikad upozorio?
Zašto mi nikad nisi dao nekakvo upozorenje?
Dana, kada sam išao da diplomiram, uzeo
sam kesu sa stvarima i jednostavno otišao. Nikad nisam bio čovek
reči. Tek kada sam se vratio i rekao da sam diplomirao, oni su
shvatili gde sam bio. Sećam se njihovih lica. Ali tako je to tada
bilo. Čist život, bez ikakve pompe i preuveličavanja.
A svima je trebalo toliko hrabrosti i
snage. I ta usamljenost, životi i sećanja, tako ukršteni i
ispreplitani. Sve se to prenosi. Nismo mi tih stvari ni svesni,
svega onoga što nosimo u sebi, što struji kroz nas arterijama i
venama. A kako bismo i mogli biti svesni? Kad život ide. On
jednostavno ide. I mi sa njim.
Palo je jesenje veče, isto kao što bi i
onda palo, kada sam bio mali. Ispunjeno mirisom jabuka, dunja,
rakije. Mirisom sveže izmuženog mleka.
Odlazim u kuću, koračam. Zidovi su
hladni i odišu mirisom kreča. U kući je još samo moja mama,
pretura po stvarima, po nekim prohujalim vremenima i deli još
očuvane priče, koje žive.
Moji koraci odzvanjaju, dok koračam
u teškim čizmama. Tu su još naše slike, dve crno-bele i jedna
obojena, mada veoma bleda. Tu je i naše ogledalo iz detinjstva, a
na njemu još stoji zalepljena sličica Bambija. Prošle su
decenije otkako smo je nas troje zalepili na to ogledalo.
Otvaram jedan od mnogih ormana. Teška,
škriputava vrata. I taj miris! Nikako se ne može naći u dve kuće,
na dva mesta. Ne, on je specifičan. Miris maminih starih kaputa,
sveže opranih spavaćica, miris oraha i drveta i moje mladosti.
Odzvanja naš smeh u mojoj glavi, sećam
se svega! Čak i sada, ja se sećam te melodije, posle toliko
godina! Kako je samo naš tata svirao gitaru i pevao na
italijanskom pesmu „Marina“. Sećam se zvuka tih žica, uvek ću se
sećati toga. I tate kako leži u travi, bos, i čita.
I kako je trčao za konjima dok je orao.
Svega ću se sećati.
Tu je i dalje reprodukcija pognutih
seljaka, oznojanih i namučenih. Iz nje izbija miris slame i
polja, meni dobro poznat.
Bože, kakav je to život? I kako sam uvek
gutao, uvek prećutao...
Palim cigaretu Laki strajk. Na
ulici se čuju babe koje čavrljaju. Ispred štale mjauče gladna
mačka. Zatvaram vrata stare kuće, odlazim u krevet. Sutra rano
krećem na posao. Prolazim pored slike i činijice sa novčićima...
nazad
|