|
Iz novih knjiga
PESNIŠTVO VUKA KRNJEVIĆA : ZBORNIK
![PESNIŠTVO VUKA KRNJEVIĆA : ZBORNIK](../../images/kp/kp02/Krnjevic.jpg)
(„Svet knjige“, Beograd, 2010)
Zoran M. Bundalo
ČETIRI TEKSTA
O KRNJEVIĆU
4.
O SABLAZNI BLIZINE1
Najnovija pesnička knjiga Vuka
Krnjevića, naslovljena preveć asocijativnom sintagmom Jadi
starog Vertera što će reći strastvenika iliti, prema
Geteu, uživaoca u sadašnjici, predstavlja opsežan
rukovet ovodecenijskog pesničkog promišljanja i pevanja svoga
autora i dolazi nam u trenutku kada putevi i vrzine srpskog
pesništva, kao i svetskog uostalom, venu i gasnu u razgoropađenoj
senci audio-vizuelnih multimedija koji ne prestaju da nas
zatrpavaju svim i svačim, osim tihovanjem. Naravno, u ovoj knjizi
gotovo da i nema reči o ovoj sveprisutnoj stvarnosnoj
scenografiji koja nas otužno plavi i kojoj se bespomoćno
predajemo jedreći na talasu neopiranja, ali, nakon njenog
čitanja, ukoliko iko za to još i ima vremena, ne može se oteti
utisku da je ta ista scenografija zaogrnuta grafičkom
ekvilibristikom i ispraznim površnostima tu negde, pred nama,
naspram autorove težnje da se zagleda u nutrinu ljudskosti
sačinjene, s jedne strane, od sećanja i, s druge, od predstojećeg
skazanja. Bilo kako bilo, tek, autor ove nesvakidašnje zbirke
pesama zaklanjajući se, navodno, iza Geteovog Vertera
(koji zapravo nije ni stigao da ostari, pa samim tim nikada nije
ni postojao u statusu Krnjevićevog predloška – što znači da je po
sredi krnjevićevski intelektualni kalambur, delom ironičan,
delom pikantno podsmešljiv u okružju opaske šta bi bilo da je
bilo), zapravo zazivajući skončalu epistolarnost
Gutenbergove galaksije, naravno samo u pojmovnom smislu,
nesebično hrli u zagrljaj svoje trajne ljubavnice, bez zadrške,
sa minucioznom strašću za predstojećim neizbežnim spoznanjem.
Istovremeno svesno razgrađujući svoje ranije pesničke slutnje
i vizije poput Svetog ratnika iz Sopoćana, ili
Vjetrenih vrata, iliti Tajne ruke u pojedinim pesmama
ove zbirke. I to bi moglo da bude gotovo sve što pretpostavljenom
bezimenom čitaocu, koga isto tako uveliko nema, ova pesnička
knjiga pruža, u vremenima kada se sa najstrožom ozbiljnošću
najavljuje gostovanje Mocarta na palanačkoj zabavi
naslovljenoj festivalom i potom, od istih usta, vrši ucena moguće
koalicione vlade kupovinom žirafe... Možda to, naravno, i
nema neke posebne veze jedno s drugim, ali ne da se ne spomenuti.
Jade starog Vertera otvaraju Slatinske ekloge, a
zatvaraju ih Četiri godišnja doba. Između ova dva speva
tri su skupine pojedinačnih pesama gde središnji ciklus,
naslovljen nazivom knjige, sabira i promišlja različna životna
iskustva osenčena pristiglom životnom poznošću koja u svojoj
iznenadnosti ne uskraćuje, već produbljuje, znalački
nagovešten intenzitet postojanstva oblika i slika,
ustoličenih u profanosti sadržaja.
Slatinske ekloge predstavljaju pesnički poriv Vuka
Krnjevića u svet zbilje, svet antropomorfnih kretnji, kretnji oka,
uha, pomisli. Koji su uvek obeleženi nivoom lucidnosti
posmatrača zatočenog u okrilju sopstva koje je jedino lišeno
naličja. Uokolo nas prostor se sužava, vremenski skraćuje
determinacijom brzine našeg kretanja, i, istovremeno, gotovo
uvek neimanjem dovoljno vremena za to isto kretanje, koje nije
kosmološko, već tehnološko. U svojoj istoriji čovek se nikada
nije kretao brže nego danas, a uz potpuno rutinske pokrete
stopala i ruku ili u potpuno pasivnom stanju. Tako, u svom
osnovnom obliku, prostor nam se uskraćuje svojim sažimanjem koje
je fiktivno i time nas lišava mogućnosti poimanja njega samog,
daje nam se, ne u svom dalju i širu, već u svojoj samerljivosti
brzinom kretanja. Nesvikli na ovu novu životnu dimenziju mi
opstojimo u svetu kome je zbilja odveć uskraćena u njenoj
antropomorfnoj dimenziji, dimenziji sećanja. Nema se vremena
ni da se uoči niti upamti. U svojoj osnovi, i pored svoje
klasicističke idiličnosti, vergilijevski usredsređene na
mitsku dimenziju hrasta, iliti zapisa, kod slovenskih naroda,
ekloge predstavljaju zbirnu projekciju donjeg i gornjeg sveta,
oba živa u sferi promišljanja, i oličena u dvosmernosti istog
puta, puta gore i puta dole, kojim koračamo ne obzirući se na
njegovo dvojako značenje sve dok se gore ne izjednači sa
dole i ne predoči nam da smo zapravo izgubili osećaj za
smislenost zaokupljeni skraćenjem prostora. Utoliko sintagma
Vjetrena vrata, koja je u prvoj Krnjevićevoj knjizi imala
karakter nerazjašnjive sublimacije sudbine, zvučne metafore,
u eklogama postaje stožer kosmološkog ciklusa pulsiranja
vremena i prostora. To, što se pred čitaocima opeva u eklogama,
jeste onaj svet koji je uokolo nas, ali oslobođen saobraćajnih
znakova, menjačke kutije, brzinomera, ili stjuardese i
satelitskog navođenja, koji uistinu postoji, ali za koga se
nikad nema vremena. Razuđena stvarnost je prostorno-vremenska
dimenzija u kojoj smo se zatekli. Bez prošlosti koja je prošla,
bez budućnosti koja još nije došla, sa sadašnjošću koja je
prolazna tačka. Sve se da opravdati i sve osuditi. Ali stereotipi
poput višnjika, puteljka prema groblju, mirisa cveća, jabukovih
stabala u cvatu, ćilima trave, punog meseca, još uvek nam podižu
adrenalin ako se odreknemo, makar za tren, aksioma brzine. Šta je
zapravo smrt? Samo eliminacija prostorno-vremenske dimenzije.
Ništa. Pulsatio cordis koga više nema. Ali cveće i dalje
miriše.
Dopustiću sebi nelagodnost da
povodom ekloga iskažem vrednosni sud: posle antologijskih
pesama Suhozida u Tivtu, Preobraženja u Koritima, Barokne
svite o padu berlinskog zida 1988. i Jesenje fuge na Tjentištu
2002. godine, ovaj spev Vuka Krnjevića, rezolutno im se
pridružuje u svojoj minucioznoj kompleksnosti univerzalnih
okvira, koji nas istovremeno i zamajava, i iritira, i lišava
nedoumica. Tu smo gde smo. Ipak u mirisu cveća. Makar i
inkognito: u Vjetrenim vratima koja su samo vrata za
druga Vrata vjetrena poslije noćnih kiša koje život znače.
U Krnjevićevom pesničkom opusu,
tajnost, kao opservacioni kontekst, već odavno je prisutna,
najčešće oličena u tajnoj ruci, što bi moglo da se svede na
zakulisnu radnju izvan domaha očitosti, izvan
transparentnosti, koja je ukosnica demokratičnosti koje su nam
puna usta, tako da smo zagrcnuti od nemanja vremena i hodanja po
žici razapetoj iznad ulične provalije. Ali, u Krnjevićovoj
Tajnoj večeri reč je o snohvatnosti kojoj se ne odupire, već
kojom se u zbilju proniče. Za trpezom, čiji su pokloni sporedni,
sin se obraća ocu otelovljujući njegovo lice načeto
boleštinama i umorne mu oči. Otac se, na to, obraća sinu
reminiscirajući mu lice obeleženo radošću života i upitne
oči. Očito, akter je isti. Spoznaje sebe kao sina i kao oca i oseća
se kao Protej, onaj koji menja oblike. Međutim, idilu pomućuje
vizija njegove sopstvene lobanje koja sublimiše osećaj blize
konačnosti. Potom sve troje se sjedinjuju u onog koji zapravo i
jeste jedan jedini, sa svim svojim vizijama i predrasudama o
belim i crnim anđelima, poput belih i crnih vetrova koji su već
hujali Krnjevićevim promislima, a sve u zaustavljenom
vremenu. Vizija se u samu sebe ruši. Anđeli odnose predstave
oca i sina i same mrtvačke lobanje, neotuđivo ustanovljene
činom rođenja, kao da su to oni sami. I njen sopstvenik sam samcit
ostaje. Pred njim je neizvesnost i protekli život, stečeno
iskustvo i iskustvo koje predstoji. Kao tačka na kraju rečenice.
Iza koje tekst ide dalje. I ne prestaje da se osvrće. A sama tajna
večera postaje poslednja večera nespokoja jer smrt nas uči opoju
preobraženja u kome smo trajali i u kome jedino ćemo trajati.
Naravno, sve ovo narečeno nema nikakve veze sa mobilnom
telefonijom koju i autor nesebično koristi. Provajderi su
izlišni. Svet se odvija u znaku konačnosti.
Distancu koju Gete, iz svog vremena,
suptilno ili nesvesno, svejedno, prećutkuje ili podrazumeva,
distancu između pojavnosti sveta i Verterove strastvenosti,
Krnjević savlađuje, obraćajući se direktno svojoj jedinstvenoj
i dugotrajnoj ljubavnici, koju sluti, poput Dantea, ali koja
neumitno predstoji, banalizujući njen nastup iza koga se krije
ljudskost kojom smo vremenski određeni. Je li to patnja, jad, ili
tihovanje iz koga se ne isključuju gotovo iskrena i predana
obraćanja Nečastivom? Što nije slučajno. Jer u pitanju je
posrnuće u časti. A čast glorifikuje univerzalnu suštost pred
osećanjem nemoći. Dok u rascvjetanoj daljini padaju bombe
podmuklo, stvari se zbivaju i kad ih pojede mrak. Bilo kako
bilo, našim životima preostaje još samo jedan poljubac, ali
večiti. Usta na usta. Koloplet jezika kojih nema u lobanjama, kad
se crvotočina izopšti. Pohvala ljubavi, možda
najupečatljivija pesma starog Vertera, sva ispevana u slutnji
neumitnosti, ogrnutoj plaštom neiskustva koji niko ne
potvrđuje niti spori, zakoračuje u sudbinski prostor sve manji
i civilizacijski užas sve veći, i slavi ih, kao simbiozu
proširenih mogućnosti i trivijalne neumitnosti.
U zaključnoj, četvorodelnoj pesmi,
Jada starog Vertera, izjednačeni su nagoveštaji i
konstatacije, odnosno osećanje neumitnosti toka vremena i
promišljanje o neizvesnosti ishoda, ma koliko on bio jasan i
uočljiv (zasnovan na kosmološkim regulama, na cikličnoj
izmenljivosti fizičkih zakona). Naizgled formalna
naslovljenost pojedinih delova ove pesme zapravo to potvrđuje
(najavljuje). Smena godišnjih doba nije ništa drugo do sudbinsko
ponavljanje paradigmi u međusobnom opkoračenju. Svaki od
četiri segmenta ove pesme počinje parafrazom Homerovog prvog
stiha Ilijade: Gnjev mi, boginjo pevaj, Ahileja, Peleju sina,
s poistovećivanjem Ahilovog uroka sa urokom pesnika i
odrednicom boginje kao otelotvorenja neizvesnosti. Umesto
vršenja Divove volje vrši se volja kosmička, a to isto je. Posle
Velimira Živojinovića Massuke, ovo je druga četvorodelna
pesma o godišnjim dobima u
srpskom pesništvu, ali za razliku od Masukinih upečatljivih, ali
ne i dinamičkih, lirskih slika, ovde se kolovrat ljudske sudbine
vrti onako kako ga uzapćuju kosmološki okviri. U svakom slučaju,
sve se to spoznaje kroz prizmu nataloženog iskustva, jer put
gore i put dole isti je ali zbiva se istovremeno ljeto jesen zima i
proljeće...
I na kraju: nema u ovim pesmama ništa
od Getea, niti od samog Vertera, tog veličanstvenog oličenja
Gutenbergove galaksije, smućenog u sopstvenoj starosti od
gotovo 250 godina kada su njegova epistolarna posrnuća
svedena na brutalni nivo SMS poruka. Šta se to zapravo zbilo i
nije pitanje. Smrt sve nadoknađuje. Ta konačna spoznaja kojoj
niko ne umiče. Ukoliko nije Verter. Pa bio on lektira ili živi trun
u pređi civilizacije. Promišljanje i pevanje, sjedinjeni u
nesputanoj opservaciji, nemaju svoj kraj sve dok Nečastivi s
Gospodom zakulisno šuruje, i sveprisutna senka nasilne smrti,
koja je inače opsesivna tema u sveukupnom delu Vuka Krnjevića,
klati se nad našim sopstvom i pretražuje poput oka kamere, da
parafraziram pesnika, u kome se, posle pucnja, trzaj uciljane
glave čoveka osvedočuje, za strahovanje. A onda? I dalje...
Decembar, 2008.
______________
1. Vuk Krnjević, Jadi starog
Vertera, Prosveta, Beograd, 2008.
nazad
|